Jeg ble født i Aubagne ved foten av Garlaban blant gjetere og geiter.
Garlaban er en stor blå klippe som reiser seg mot Provences' blå himmel.
Det er altså ikke et fjell, men ikke en hede heller. Det er Garlaban.
"Bonden og barna hans" av Jean de la Fontaine.
"Jobbe og legge bredsiden til. Det er vår skjebne, om man så vil."
Pappa var lærer.
"...legge bredsiden til, det er vår skjebne, om man så vil."
Han het Joseph.
Stemmen var behagelig, og det blå- svarte håret krøllet seg i regnvær.
"En skatt er gjemt der inne."
En søndag traff han en syerske som het Augustine.
Han syntes hun var så søt at han straks giftet seg med henne.
Jeg fikk ikke vite hvordan de møttes. Slikt snakket man ikke om hjemme.
De hadde alltid vært foreldrene mine og skulle være det bestandig.
Pappa var 25 år eldre enn meg, og slik har det alltid vært.
Augustine var jevngammel med meg fordi mamma... var meg...
Og som liten trodde jeg at vi ble født på samme dag.
-Joseph! -Sibella, overta!
Tenk at det er du som har gjort dette mot meg.
Augustine...
Sibella! Sibella! Sibella! Sibella!
Jeg har blitt pappa.
Det er en gutt.
For en lærersønn er skolen hele universet.
Marcel..!
Jeg har ikke mange minner fra Aubagne.
Jeg bodde der bare i tre år da pappa avanserte.
Fra Aubagne flyttet vi til Saint-Loup utenfor Marseille.
Lille Marcel...
Skulle mamma handle, ga hun meg til pappa som lærte smågutter å lese.
Bra!
Jeg satt stille bakerst og beundret den allmektige pappaen min
Bra!
En morgen...
Satte mamma meg på plassen min og gikk uten å si ett ord.
Mens pappa...
-Nei, det er ikke sant! -Hva sa du?
Mamma har ikke straffet meg. Du har skrevet feil.
-Hvem har sagt at du ble straffet? -Det står der.
Hva? Kan du lese?
Ja.
Men hva..?
Les, da!
Mam...ma...
Stra f...fe...t...
Gutten sin som ikke var lydig.
Pap...pa...er...stolt...
Av...den...lil...le...
Gutten...sin...som...k an...le...se.
Betyr det at du liker meg godt?
-Har du ikke vondt i hodet? -Nei.
-Når leste han sist? -I går morges.
-På en såpeeske. -Ikke mer etter det?
Nei, din søster vil ikke det.
Det er til hans beste. Du sprenger hjernen hans.
-Er jeg syk, mamma? -Nei da. Ta mer kake.
En hjerneeksplosjon? Latterlig!
Marcel får ikke sitte i et klasserom eller åpne en bok før han er seks.
La ham være barn litt lenger.
Jeg hadde nå en lillebror. Han het Paul.
"Vi fant ham i et kålhode," sa Augustine.
Pappa hadde snakket om et lite frø.
Hentydningene til kjøkkenhagen tilfredsstilte min nysgjerrighet.
Det året tok pappa et stort steg. Fra Saint-Loup hoppet han over-
-alle forstedene og ble ansatt ved Chemin des Chartreux-skolen,-
-den største kommunale skolen i Marseille. Marseille...
-Jeg kommer for sent! -Nei da. Klokka er ikke åtte ennå.
-Vent! -Nei, i morgen...
-Blir jeg ikke litt for..? -Nei, tvertimot.
-Du er praktfull! -Praktfullt nervøs, ja! Augustine...
Det kommer til å gå bra. Det vet jeg.
-Men disse bybarna... -De er bare barn, de også.
Gå nå.
Pappa!
-Hvor skal du? -På skolen.
-Hvorfor skal ikke jeg på skolen? -Du er ikke gammel nok.
-Og du vet at du får hodepine. -Nei, det får jeg ikke.
Nei!
Kle på deg nå, men glem ikke å vaske deg.
-Jeg har gjort det. -Løgnhals! Vis meg hendene.
-Jeg glemte dem på rommet mitt. -Hent dem. De skal være helt rene.
Ellers får de ikke spasere med tante Rose.
Og det samme gjelder føttene!
"Til åtte personer tar man to kilo fisk,-
-knurr, mulle, marulke, havål, hvitting..."
"Bland finhakket løk og purre i et ildfast kokekar-
-sammen med to spiseskjeer oliven- olje. Varmes sakte under omrøring."
Den 1. oktober år 1900.
Sitt ned.
Kjære barn. Et helt fantastisk århundre har begynt,-
-der vitenskapelige mirakler kommer til å bli vanlige-
-til glede for de fattigste og enkleste.
Hjemmene får gass og elektrisk lys. Ofte til og med telefon.
Javisst. Telefonen som gjør at man kan snakke uten å rope-
-med personer i Aubagne eller t.o.m. i Aix-en-Provence.
-Det var som bare! -Ja, min herre.
Vårt tjuende århundre kommer til å bli et stort århundre.
Utviklingen tar fart. Snart utfører maskinene de tyngste jobbene.
De kommer til å forkorte arbeidsdagen til 10 timer.
Det er jo bra!
Og arbeideren får en hviledag hver uke.
Takket være utdannelse får alle sin plass i en verden-
-som respekterer alle mennesker. Dette kommer jeg ikke til å gjenta.
Ta fram skrivebøkene. Diktat.
Broren min, Paul, var nå tre år gammel.
Han var taus, gråt aldri og lekte alene i hjørnet sitt.
Augustine var blek og svak,-
-men lykkelig med sin Joseph, begge guttene og den nye symaskinen.
Denne flotte oppfinnelsen tillot meg å hjelpe henne med arbeidet.
Tante Rose, Augustines søster tilbrakte tiden hos oss-
-som gammel jomfru, noe Joseph ertet henne med.
-Nei, Paul! -Hva er det?
En papiljott! Han svelger alt han finner.
Sist var det en lang strimmel spekk.
Marcel!
-Hva er det? -Rutetabellen.
Hva har jeg gjort for å få slike barn?
-Det er nok det du ikke har gjort. -Snille Rose...
Jeg vet hva Joseph sier, men et ekteskap-
- som ikke har Kirkens velsignelse... -Er ikke et ordentlig ekteskap!
Apropos ekteskap. Det er på tide at du tenker på ditt eget, kjære Rose.
"Lev nå. Hør på meg. Ikke vent til i morgen."
"Plukk ditt livs roser allerede i dag."
Elsass-Lothringen... Jeg vil ikke bruke trikolorens farger der.
Lilla, sorgens farge.
Jeg var snart 6 og fikk endelig gå på skolen, i frøken Guimards klasse.
Bra! Nå..?
A-E-I-O-U...Y!
Når man vet svaret, tier man! Lille viktigpetter!
Mens barna stavet seg gjennom alfabetet, satt jeg stille og lo.
Jeg fortalte historier for meg selv og tenkte på Borély parken-
-ved enden av Marseilles Prado.
Hver søndag spiste tante Rose lunsj hos oss,-
-og så kjørte vi trikk til disse herlige stedene.
En søndag ble jeg pinlig overrasket-
-da vi oppdaget at en mann satt på benken vår.
Fra den dagen, og jeg klager ikke, dro vi stadig oftere til parken.
Tante betrodde meg i hemmelighet at mannen eide Borély parken,-
-og hvis vi sa noe om ham, ville han forby oss å komme tilbake dit.
Generøsiteten kostet ham ingenting,-
-men jeg var likevel takknemlig og stolt over å ha en så rik venn.
Ole, dole, doff!
Du skal telle!
-37 år! -Det er jo ganske gammelt.
Hva? Jeg er snart 30 og betrakter meg selv fortsatt som en ung mann.
37 år. En mann i sin fulle kraft! Og Rose er ikke atten lenger.
Jeg er 26. Og jeg liker ham.
Det er det viktigste. Hva gjør han ved prefekturet?
-Ass kontorsjef. -Ved hvilket kontor?
Jeg vet ikke, men han tjener 220 franc i måneden.
Og han har avkastning på en arv.
Han sier at vi kan regne med 350 franc i måneden.
Gratulerer, kjære Rose!
-Men...er det en stilig kar? -Nei, på ingen måte.
-Han er stilig! Han er alle tiders! -Men Marcel!
Siden kom eieren av Borély parken en dag på besøk-
-sammen med tante Rose.
-Kjære Joseph! -Kjære Jules!
De var nettopp vendt tilbake fra en fantastisk reise.
Se, Augustine!
For våre forbløffede øyne omfavnet eieren mamma og så pappa.
Her har vi den lille rakkeren...
Tungen hans rullet r-en som en elv ruller grus.
Nå skal du kalle meg onkel Jules, for jeg er gift med tante Rose.
Onkel Jules ble snart min gode venn,-
-og da jeg rådet ham til å bygge et lite hus i den fine parken,-
-tilsto han leende at han aldri hadde eid parken.
Den dagen oppdaget jeg at voksne kunne lyve like godt som meg,-
-og jeg kunne ikke lenger føle meg trygg blant dem.
-Joseph! -Ja.
-Pater Dupanloup med ballongen... -Jules og Rose kommer hit.
Han går til værs med ballongen, men 300 meter oppe i lufta...
Prestevitsene dine kan du fortelle kollegaene dine, ikke Jules!
Men Augustine, en liten vise om aeronautiske bedrifter-
-sammen med pater Dupanloup...
-Jules går til messe. Hva så? -Hver søndag. Jeg vet det.
Du vet ikke alt. Han går til alters to ganger i måneden.
En mann som har kommet inn i familien vår.
En mann som er 37 år og har lest jus.
En statstjenestemann!
Joseph, du ville ikke engang gå i kirken da de giftet seg.
Jules kunne bli sint, og det med rette.
-Han kan forby Rose å treffe oss. -Nettopp!
Der ser du hvor intolerante disse fanatikerne er.
Hindrer jeg ham i å fortære guden sin hver søndag?
Nekter jeg deg å treffe din søster fordi hun er gift med en belest mann-
-som tror at universets skaper er i 100 000 beger hver søndag?
Når Jules kommer til lunsj, skal jeg vise hvor storsinnet jeg er.
Min liberalisme skal få ham til å virke komisk, og jeg skal verken-
-nevne Inkvisisjonen eller alle som kirken har brent på bålet.
Ikke si noe om Borgias paver og giften deres, eller pavinne Jeanne.
Prøver han å preke om de barnslige begrepene i en religion-
-som er like infantil som bestemors fortellinger,-
-skal jeg svare høflig og nøye meg med å le i smug.
Men han lo slett ikke.
-Jeg tok med en romkake. -God idé!
-Onkel Jules... -Ingen drops!
Rose!
Takk...
-Arbeider du på en søndag? -Ja...det er bagateller.
Dere lærere har jo ferien å hvile i. Sommerferien.
Ja...vi burde kanskje avløse prefekturenes tjenestemenn-
-som er lei av lange pauser og byråkratiske sittesår.
-Hvordan har morgenen vært? -Utmerket. Jeg gikk til messe kl 10.
-Du kan altså latin? -Nok til å be.
Iblant spørr jeg meg selv, kjære Jules,-
-om ikke latin brukes for å skjule noe for de uvitende troende.
-Som kvakksalvernes formler? - Det var dine ord.
Nå spiser vi!
Fantastisk godt! Hurra for kokka!
Smak på nektaren! Fra Roussillon, der jeg ble født.
Ikke til meg! Ett glass inneholder fem cl alkohol.
En dose som er nok til å drepe tre store hunder.
Nå må du slutte å resitere fra timene dine på skolen.
-Det er ikke så hardt på seminaret. -Nei, religionen forbyr meg det.
-La meg omvende deg. -Bare en dråpe da.
Det er et naturprodukt som selv barna skulle kunne drikke.
Helt stille! Ett smil fra frøken Guimard!
Det gikk tre år...
Helt stille! Herr Arnaud! Sånn ja, herr Arnaud!
Takk, det er bra. Ett smil, helt stille.
20 kg poteter koster 100 franc. Hva koster da 2 kg?
Jeg beseiret reguladetrien.
Jeg fikk til min uendelige glede vite at Titicaca-sjøen fantes.
-Pissikakka! -Ut, Mangiapan!
Grammatikkreglene...
-Videre... -Ludvig den tiende!
Og de deprimerende reglene som styrer perfektum partisipp.
Men man lærer ikke bare foran tavla.
Mangiapan presenterte en dag en mildest talt dristig hypotese.
Han påsto at barna kom ut gjennom navlen på mødrene sine.
Navlen, din dumming!
Storesøster Miette er så merkelig for tiden. Men hun har jo selskap.
Broren min hadde vokst. Om kvelden omga han seg med seriefigurer.
Jeg ville bekrefte Mangiapans dristige hypotese som virket absurd.
Men da jeg undersøkte navlen min, konstaterte jeg-
-at den faktisk liknet et knapphull med en slags knapp i midten.
Den kunne tydeligvis kneppes opp og Mangiapan hadde snakket sant.
Jeg besluttet å avsløre den store hemmeligheten.
På hjemvei fra markedet en dag gjorde jeg en viktig oppdagelse.
Jeg la merke til at Augustine hadde endret form.
Hun gikk bakoverbøyd som postmannen i julen.
Hva har Augustine under forkleet?
Ikke så fort, gutter!
To måneder senere da vi feiret Kyndelsmesse hos tante Rose,-
-fant vi en kveld Augustine smilende, men blek og trett i senga.
En lillesøster var født.
Mangiapans hypotese var bekreftet.
Jeg kysset mor ømt og tenkte på smertene hun hadde-
-da de knepte opp navlen hennes.
Den lille skapningen virket fremmed på oss.
Augustine ga henne bryst. Det sjokkerte meg og skremte Paul.
Hun spiser av henne fire ganger om dagen!
Onkel Jules og tante Rose bodde på Rue des Minimes-
-i en ny leilighet med alle moderne bekvemmeligheter.
-Og vi lager mat... -På en gasskomfyr!
Gass, men fortsatt med olivenolje.
-Og når blir det telefon? -Så man ringer som på en tjener?
-Å nei, ingen sånne påfunn. -Middagen er servert.
Kjære Jules, du lever i stor stil.
- Har du blitt prefekt? -Nei, Gud bevare meg!
Jeg tviler på om din gud legger seg opp i tjenestemannskarrieren.
Nå skal vi spise.
-Jeg er skrubbsulten. -Ja, du skal jo spise for to.
Jeg la merke til at det nå var tante Rose som este opp,-
-og konkluderte med at tiden snart var inne for oppknapping.
-En eldre fødende er utsatt. -Min søster er bare 28 år.
Det er mye for en førstegangs fødende. Ikke glem at mannen er 40.
-39! -28 pluss 39 blir 67.
Den dagen skulle vi få se et gammelt barn.
Han er 67 år. Han er helt rynkete med hvitt hår og hvitt skjegg.
-Som bestefar? -Ja, men mindre, glisnere.
-Et babyskjegg. -Det høres ikke bra ut.
Kanskje han kan prate. Og fortelle hvor han kommer fra.
Nei, det er her inne.
Men vi ble skuffet.
Tante Rose var litt blek, men virket helt tilknappet.
Ved siden av henne lå en baby uten skjegg eller bart.
-Babyen ser ganske ung ut. -Hva mener han?
Babyen ser yngre ut enn den er.
-Kom, jeg trenger din hjelp. -Hvorfor det?
Hva sier du om dette?
Du har en fin hatt.
Ikke hatten...fisken. Fem kilo, et skikkelig monster.
-Og du lot deg fotografere? -Ja, bedriften måtte jo foreviges.
Poserte du...med en fisk?!
Jeg forstår at han var glad, men å la seg fotografere med en fisk.
Manglende verdighet! Av alle synder er forfengeligheten latterligst.
Vet du hvor vi skal? Til Ali Babas hule.
Jeg holdt på å glemme stolene. Hvor mange er klokka?
-Det blir 50 franc. -For mye!
-Kommoden er jo et stilmøbel. -Det er ikke vår stil.
-Er dere så moderne? -Jeg har ikke museum. 35 franc!
Umulig! Jeg skylder verten 50 franc, og han kommer kl 12.
-Tok De 100 hvis De skyldte det? -Jeg må jo skaffe meg dem.
Hadde jeg skyldt 40, hadde jeg sagt 40. 30 hvis jeg skyldte 30.
Jeg kommer tilbake når De har betalt.
Nei, klokka er jo kvart på 12. De hadde bare uflaks. Sånn er livet!
De er ung, energisk og rakrygget.
De ser utmerket. Tenk på de blinde og de pukkelryggede. 50 franc!
Marcel, hent stolene!
Kom hit, Paul!
-Hva skal jeg gjøre, pappa? -Du kan være til stor nytte.
Verktøy er noen spilloppmakere. De gjemmer seg når man trenger dem.
-Er de redde for hammeren? -Ja. Sitt her og pass på dem.
Så sparer vi tid.
-Pappa! -Gi meg den.
Sånn, ja.
-Gjett hva vi skal ha dette til? -Ikke la barna ta på skitten.
På denne tiden hadde Pasteur nettopp oppfunnet bakteriene,-
-og mor betraktet dem som tigrer, klar til å sluke oss innenfra.
Skrapet, som moren deres kaller det, skal bli et rustikt møbel-
- som hun får stor glede av. -Høres fint ut, men hva betyr det?
Landlig. Og siden moren deres trenger å komme ut på landet en stund,-
-har jeg og onkel Jules leid en villa oppe i fjellheia,-
- der vi skal tilbringe sommerferien. -Hvor ligger den?
I utkanten av en steinørken som strekker seg fra Aubagne til Aix.
En ordentlig ørken!
-Kanskje det er kameler der? -Jeg har ikke sett noen.
-Og nesehorn. -Kanskje det.
Pappa pratet, Paul spurte, Augustine hjalp oss,-
-og jeg gjentok disse magiske ordene for meg selv:
Villa...fjellhei...steinørken...
Sikader...ørken...
Kl 8 om morgenen på avreisedagen-
-hadde vi alt tatt på oss ferieklærne som Augustine hadde sydd.
Onkel Jules organiserte alt.
De to familiene reiste hver for seg.
Han hadde råd til flyttebil. Vi nøyde oss med en bonde og kjerra hans.
Beklager forsinkelsen. Jeg solgte aprikosene mine på markedet.
Fordømte byfolk!
Jeg måtte nesten betale dem for å få solgt aprikosene mine.
-Herr Joseph? God dag, min herre. -God dag, min herre.
Da laster vi på de gamle sakene deres. Sett i gang!
Alt klart? Dere tar trikken, og møter oss i krysset. Finner dere fram?
-Jeg har et kart. -Ja, da så.
-Blir jeg sen, er det en kafé der.. -Ja, vi får se. Det er 9 km å gå.
Det er mye for barna.
-Er det godt? -Ja.
-Er det der La Treille? -Ja, det er et stykke igjen.
Der oppe må damen gå av, og vi må skyve.
Klosser!
Du må slå hardere og fremfor alt under magen.
Nei, jeg vil ikke!
Riv ut øynene hans! Han der!
Rive ut øynene? Hva slags villskap er dette?
-Jeg tror vi legger ham i kassa. -Nei, jeg vil ikke!
Sånn går det med dem som vil rive ut øynene på folk. De havner i kassa.
-Jeg tror han sa det for spøk. -Man spøker ikke med sånt.
Og akkurat i dag når jeg har kjøpt solbriller.
Du kan ha dem på likevel.
Er øynene revet ut, og man tar på solbriller,-
-er det som å kikke inn i baken på en muldvarp.
Denne gangen tilgir jeg deg.
Ved å skrike, skyve, bruke klossene og slå muldyret-
-kom vi til slutt fram til landsbyen.
Midt på torget talte fontenen for seg selv.
-Skal dere ikke drikke? -Kom, gutter!
Ingenting er som rent, leskende gratis vann.
Hva med deg, Augustine?
Da vi forlot landsbyen, åpnet eventyrverdenen seg.
Jeg følte at en kjærlighet ble født, som skulle vare hele livet.
En stor, svart fugl befant seg midt på himmelen,-
-og fra alle kanter kom et hav av musikk: Sikadenes sang.
Det der er Tête Rouge, og der ligger Tête Ronde.
Det der er le Taoumé, som også kalles le Tubé.
-Hva betyr det? -At det kalles begge deler.
-Men hva er opphavet til ordene? -At det har to navn.
-Ja..? -De har også to navn...jeg også.
Der borte ligger Garlaban. Aubagne er på den andre siden, ved foten.
-Jeg er født i Aubagne. -Da er du herfra.
Jeg er født i Saint-Loup. Er jeg herfra?
Litt, men ikke så mye.
For en dumming.
-Hva gjør du? -Ta på deg disse.
-Vi kan ikke stanse her. -Hvorfor ikke? Vi tar dem igjen.
Så liten hun var nå. Hun liknet en femtenåring.
-Timian! Vi lager en deilig ragu. -Det er bedre med pèbred'ai.
-Hva er det? -Det er som timian, men med mynte.
Umulig å beskrive. Jeg skal vise dere. Det fins mange urter her.
Meriam, salvie, rosmarin, fennikel.
Pè bred'ai finhakker man og legger i haremagen med litt spekk. Godt!
Vi er framme.
Der er vårt Bastide Neuve. Der ligger sommerhuset vårt.
Slik begynte de lykkeligste dagene i mitt liv.
Fantastisk stormlykt! Da jeg så den brenne og lyse-
-fredelig som et alterlys, glemte jeg ostesuppa mi,-
-og jeg besluttet å vie livet mitt til vitenskapen.
Suppe... Menneskets største landevinning!
-Nei, det er min tur! -Nei, min!
-Nei, det er min tur! -Ole dole doff...
Nei, du jukser bestandig. Det er min tur.
-Men i morgen er det min tur. -Ja, i morgen.
Sikadenes sang og steinørkenens dufter fylte plutselig rommet.
Marcel, kom og se!
Her var lykken like naturlig som en vakker dag.
Selv den motbydelige vasken ble en lek med pappas oppfinnelse.
Han koplet en gummislange til krana på kjøkkenet.
Fremskrittskrana som vi kalte den,-
-var en utrolig luksus, et mirakel, for her rådde tørken.
En stor sisterne sto bak huset,-
-og når man åpnet kopperkrana, kom vannet klart og friskt.
Det holder nå! Når sisternen er tom, må vi dra hjem.
Nei, mamma!
Det er nok nå. Løp og tørk dere, så dere ikke blir syke.
-I Marseille må man trygle og be. -Adlyder de deg?
De later som iallfall. Særlig Marcel. Han er så lur.
"Det er der jeg vil bo!"
-Ferskenhud! -Så uvørent du er kledd!
Det er behagelig. Vi er jo på ferie. Du burde gjøre likedan. Sånn, ja.
-Men jeg... -En knapp til, så danser du cancan!
Til hushjelp hadde onkel valgt en bondekvinne som kom og vasket opp-
-og tok seg av vasken. Det ga henne anledning til å vaske hendene.
Vi fikk ikke forlate hagen. Man påsto at gjerdet var ugjennomtrengelig,-
-men vi beviste snart det motsatte.
Slik begynte det store eventyret.
Stans der! Grip tyven! Hvem ga dere lov til å ta sommerfuglene mine?
"Sommerfuglene"?
-De er ikke dine. -Jo, bare mine.
Derfor kalles jeg Mond Sommerfugl... Edmond med sommerfuglene!
Hvis du ble kalt Edmond med geite- møkka, ville den også vært din?
-Hvem er den frekke guttungen? -Det er storebroren min.
Dere er noen fine kanaljer. Sommerfugltyver!
Verstinger! Dere ender i Aubagne-fengselet.
-Broren min er født i Aubagne! -Det forbauser meg ikke.
-Hva gjør dere her? -Vi gikk bare opp i heia.
-Hvorfor det? -For å se.
For å se hva som lå bak.
Helt siden mennesket ble skapt, har det villet se det som lå bak.
Det kriger, får barn, reiser-
-og blir t.o.m prest, bare for å få se det som ligger bak.
Er sikadene også dine?
-Nei, ikke de. Du kan få dem. -Får jeg fange dem da?
-Med håven din? -Ja.
Da blir du her til jul. Bevares! Lett å se at dere er fra byen.
Jeg skal lære dere hvordan man gjør det. Kom hit.
Kom hit... Sikaden er mer mistroisk enn en tolltjenestemann.
Når den hører deg, slutter den. Da klarer du ikke å fange den.
Kunsten er å la den venne seg til deg. Da begynner den å synge igjen.
Den har begynt å synge igjen, den rakkeren.
-Sikadene holder visst aldri opp. -Forstyrrer de deg kanskje?
Jeg trodde de var stille om natta. Det er rart.
De tror sikkert at lykta er sola.
Men det rare er at de lager så høy lyd.
Det høres ut som om...
-Mond! Skal du spille eller hva? -Vi venter på deg!
-Kommer du noen gang? -Jeg dukker opp hvert øyeblikk.
-Hva koster rapphøna! -Det samme som alltid.
-Vi venter! -Kom nå, da!
Ja, ja, jeg er ikke døv! Du kan betale i morgen.
Når man spiller boule, skal man ikke holde på med noe annet.
Nå skal dere få se...
-Hører dere? -Gjøken. Hva så? Spill nå!
-På denne tiden? Det er Baptistin. -Hvilken Baptistin?
Han holder utkikk for meg. Er gjøken Baptistin, må jeg av sted.
-Unnskyld, har herrene sett en... -Nei!
-Vi leter etter en krypskytter. -Nei!
-Takk for positivt samarbeid. -Ingen årsak.
-For all del. -Det er alltid en glede.
-De sa at det ikke var noe vilt! -Nei, ikke vilt.
Men rapphøns, spurv og hare. Hvis man kan fange dem...
Selv om dere er fra byen, kan dere kanskje spille sammen med François?
-Da taper jeg. Urettferdig. -Jo, pappa. Spill.
-Jeg prøver gjerne. -Du kan ikke si nei.
-Vil De kaste eller støte? -Det er det samme.
Jeg har ikke flere kuler. De må kaste.
Se opp! Dette er ikke noe man lærer av bøker.
Flytt dere.
-Nå må De... -Jeg ser, jeg har forstått.
-De har adoptert deg. -Hadde jeg ikke vunnet...
-Takket være lyset jeg tente. -Hvis det gleder deg...
-Vær så god. -La meg få presentere presten.
Det var første gang jeg så far møte den lumske fienden.
-God dag. -Gleder meg.
-Jeg hører at De vil ha tomatplanter. -Nei.
-De kan få dem fra hagen min. -Nei takk.
-Har De fått tak i planter? -Nei.
Jeg dropper tomater i år. Farvel.
Kom, Marcel!
"Jeg kalte ham Fredag, siden jeg reddet livet hans en fredag."
Marcel, kom og se! Onkel Jules lager mat!
Det lukter vondt.
-Hva er det? -Skal vi spise dem i kveld?
Nei, verken i kveld eller noen annen gang.
-Hvorfor steker du dem da? -Nysgjerrigper!
Disse stekte jeg i morges. Fettstapping!
-Hva skal du lage? -Patroner.
-Skal du jakte? Med onkel Jules? -Javisst.
-Har du gevær? -Skal du drepe elefanter?
-I seng! -Og nesehorn?
Og sjiraffer?
Hvorfor skal han drepe elefanter og nesehorn og sjiraffer?
Det er en bryllupsgave fra broren min.
Et spansk våpen. Ditt, da?
Pappa tok fram et futteral som han nok hadde kjøpt hos skraphandleren.
Jeg fikk det av faren min.
Siden han hadde gjort børsa til et familieklenodium,-
-tok han fram et enormt gevær.
- Herregud, det er jo en muskett. -Nesten. Den skal være treffsikker.
- Det er ikke umulig. -Stans! Ikke rør deg!
Den er litt tung, men den ligger bra an mot skuldra.
Nå gjør vi i stand ammunisjonen.
- Hva slags vilt tror dere vi får? -Trykk dem ned ordentlig.
- Fremfor alt småfugler. -Veldig småfugler?
Tenk deg et deilig spidd!
Det er forbudt å drepe kanarifugler!
Papegøyer også!
-Men steinskvett og hortulan! -Hortulan er deilig.
-Her er målet til ladningen. -Gradert i gram og desigram.
Ja. Er trost tillatt?
Ja!
Men det fins noe som er mye bedre.
I Taoumés raviner fins viltets konge.
-Gjett! -Elefanter!
Nå går du og legger deg!
Jeg tror ikke det fins elefanter, men jeg er usikker.
Spøk til side. Anstreng deg litt! Det sjeldneste viltet?
Rapphøns?
-Det fineste? -Røde rapphøns.
Det forsiktigste?
-Hare? -Joseph, da.
Det viltet jegeren drømmer om!
Fasan!
Nå, Joseph?
Jeg vet ikke.
Hør her...
Det er lokkeropet. Nå? Sjeldnest, finest, forsiktigst?!
Nei...jeg vet ikke.
-La bartavelle! -Hva er det?
Et vilt så sjeldent at ikke engang Joseph har hørt om det.
La bartavelle er kongelig rapphøns.
Kongeligere enn rapphøns, for den er enorm og glinsende.
La bartavelle er nesten en orrfugl.
Onkel Jules hadde snakket hele kvelden som en professor-
-mens far som var eksaminator også flink med dam og boule,-
-lyttet oppmerksomt som en uvitende elev.
Jeg var skamfull og ydmyket.
Hva er det med onkel Jules? Har han diaré?
Vi skal skyte oss inn. Se opp!
Far siktet. Bommet han på døra, ville ydmykelsen være total.
Skuddet traff midt på døra. Jeg følte meg veldig stolt,-
-Det er ikke ei børse, men en sil! -Han traff midt i blinken.
Ikke verst, men rapphøns i flukt er noe annet enn ei dodør.
Nå skal vi prøve det grove haglet.
Mine damer, hold for ørene. Dette er alvor. Det høres ut som torden.
Hold fast i kolben.
Nå! En, to...
-De trengte ikke gjennom. -Men hadde vi hatt kuler...
Flaks at de ikke hadde det. Gjennom døra hørte vi en svak stemme.
Den sa usikkert:
Får jeg komme ut nå?
Det var hushjelpen.
Hunder...vov, vov, vov!
Rapphøns...flaks, flaks, flaks!
Et skritt bakover, rapphøna kommer. Flaks, flaks, flaks...
-Legg an, sikt! -Hva gjør de?
Rapphøna er like over.
-Sånn skal det gjøres. Forstått? -Ja.
-Jeg spør faren din. -Det ser ikke lett ut.
Gjør det nå, pappa.
Jeg gjemmer meg bak hekken.
-Jeg tar geværet... Nei, ikke sånn. -Bli med meg.
Det ser ikke lett ut.
Hunden...vov, vov, vov! Rapphøns...flaks, flaks, flaks!
Børsa! Ett skritt bakover! 10 centimeter og så...
Om igjen. Jeg gjemmer meg bak hekken, hever børsa...
Sikt, men ikke skyt! Rapphøna er like over...
Pappa forberedte seg på jakten så omhyggelig og ydmykt-
-at jeg for første gang tvilte på at han var allmektig.
Jeg fikk ordre om å gjemme meg i et kratt og lukke øynene.
Der ventet jeg med vidåpne ører, oppmerksom på den minste lyd.
-Hørte du at jeg kom? -For ikke å såre ham sa jeg:
Nei, pappa.
Og min engstelse vokste.
For pappa, bygutt som han var, hadde aldri drept et dyr.
- Jeg liker ikke at pappa skal jakte. -Hvorfor ikke?
Ser du ikke hvor viktig onkel Jules er? Han bestemmer alt.
Det er for å lære opp pappa. Det er vennskap.
Nei, han liker å være best.
Pappa vinner i boule, men nå taper han sikkert.
-Bringebær eller plommesyltetøy? -Dumt å spille når man ikke kan.
Jeg spiller ikke fotball, for leggene mine er for små.
Men jeg vinner alltid i kule.
Dumming. Jakt er ingen konkurranse. Bare en spasertur med børsa.
-Hvis pappa ikke får noe vilt... -Det ville vært forferdelig.
Da liker jeg ham ikke lenger.
Marcel...
Å, herregud, så stilige de er!
Det er ingen jakke. Det er 30 sammensydde lommer.
Herregud, tåteflaskene!
12 km i heia er ikke langt, men likevel en skikkelig tur.
-Jeg kan bære lunsjen. -Hvilken lunsj?
-Lunsjen vår. -Hvor da?
Når vi skal jakte.
-Men, Marcel... -Jeg har ikke gevær.
Jeg bærer lunsjen. Legger dere den i jaktveska, får ikke byttet plass.
Og jeg kan gå helt lydløst.
Dere mangler hund. Når dere har skutt rapphøns, ser dere dem ikke.
Men jeg er liten og kan hente dem i krattet.
Og...pappa...
Kom hit.
Du hørte hva onkel Jules sa. Vi skal gå 12 km i heia.
-Du er for liten til å gå så langt. -Skinkene mine er ikke som onkels.
-Så jeg blir ikke sliten. -Ingen kritiserer skinkene mine.
Hvis jeg ikke får bli med ut og jakte, blir jeg syk.
-Jeg er dårlig allerede. -Marcel...
-Mamma! -Ro deg ned!
-Nei, nei, nei! -Dere har snakket for mye om det.
Da viste onkel Jules sin generøsitet.
Det er ikke min sak, men Marcel har gjort seg fortjent til å få bli med.
Han får bære lunsjen og gå ti skritt bak børsene. Går du med på det?
-Hvis du sier det, så... -Onkel Jules!
-Ro deg ned! -Men...
Vi sier ikke noe til Paul. Han er for liten.
-Vil du lyve for broren din? -Nei, men jeg sier ikke noe.
-Tenk om han spør? -Da må jeg lyve. Til hans eget beste.
Han har rett. Du har sagt noe viktig.
Man kan lyve for barn, når det er til deres eget beste. Ikke glem det.
Jeg er ikke sulten i kveld. Men jeg er søvnig.
Jeg kan også være dårlig.
Onkel Jules hadde skrytt av jegernes appetitt,-
-så jeg slukte koteletten min og ba om mer potet.
-Hva er det med deg? -Jeg samler krefter til i morgen.
-Hva skal du gjøre i morgen? -Gå på jakt.
Det er søndag i morgen.
Tror du man får drepe Guds dyr på en søndag?
Det er sant. Dere er jo gudløse.
-Tror han man kan jakte på søndag? -Så, så...
-Men når blir det da? -Mandag ettermiddag.
I morgen blir det aprikoskake med krem.
-Mamma...får jeg lese litt? -Ja.
-Du får ikke bli med dem. -Hvor da?
-På jakt. -Jeg har ikke spurt om det.
Du lyver. Jeg hørte alt dere sa, og du gråt.
Du sa til og med at dere måtte lyve for meg.
-Onkel Jules lyver verre enn deg. -Hvordan det?
For jakten blir i morgen. Det vet jeg.
Mamma lagde tomatomelett. Hun la den i veskene deres-
-sammen med ei stor pølse, rå koteletter, brød og vin.
God natt!
Var det mulig? Jeg husket jo løgnene hans om Borély parken.
Var pappa en taus medsammensvoren i et komplott mot sønnen sin?
Og mamma?
For en fest de forberedte uten meg...
Men jeg skulle bli med likevel.
- Sover du? -Ja!
Jeg måtte ikke sove, for da ville de gi seg i vei uten meg. Ikke sovne!
Hold øynene åpne...ikke sovne...
Ikke sovne...
Marcel!
-Sover du? -Nei!
De drar uten deg.
Husk: Såret villsvin, opp i et tre!
Jeg går!
Mamma, da?
"Kjære lille mamma! De tok meg med likevel."
"Ikke vær redd. Spar litt krem. Mange klemmer."
Jeg forsto at jakten hadde begynt, og jeg husket onkel Jules råd.
Hvordan man unngikk å bli angrepet av et såret villsvin.
Jeg så ikke jegerne og fryktet at monsteret hadde angrepet pappa.
Jeg ba Gud, hvis han fantes, å sende det mot onkel-
-som trodde på Paradis og derfor var mer beredt til å dø.
Jeg fikk den! Det er en fin trost.
Jeg rådslo med meg selv.
Fortsatte jeg langs åskammen, kunne jeg se alt uten å bli sett.
- Hva er dette? -Ei rugde. Legg den i veska.
Tilbake på plass. Når man har skutt, lader man igjen.
Onkel Jules hadde vist at jakthistoriene hans var sanne.
Det var på tide at Joseph kom i gang.
Ei rapphøne!
Det var en hel flokk. Jeg bestemte meg for å drive dem mot jegerne,
Vekk, vekk...
Jeg sa det jo. Når du har skutt, skal du straks lade igjen.
Alltid lade igjen så fort man har skutt.
- Rapphøna, da? -Her...
Fiaskoen gjorde meg bestyrtet. Det var pinlig komisk.
Sjekk at ikke løpet er tilstoppet.
Skulle læreren komme tomhendt hjem-
-mens onkel Jules segnet under byttet sitt?
Nei! Jeg skulle skaffe så mye bytte at han måtte få drept noe.
Hva skulle jeg gjøre? Gå hjem, ganske enkelt?
Men kunne jeg gå fra Joseph med den latterlige børsa og brillene-
-og la ham kjempe alene mot jegernes konge?
De gikk rundt fjellet, så jeg måtte møte dem hvis jeg gikk rett fram.
For å møte dem var jeg villig til å forsere det ødslige fjellplatået.
Jeg måtte se sannheten i øynene. Jeg hadde gått meg vill.
Jeg tenkte på den forutseende Tommeliten og steinene hans.
Det var for sent å etterlikne ham.
Jeg hørte etter lyder fra heia, men hørte bare dødsstillheten.
Hallo der! Ikke rør andres snarer!
-Jeg ville bare se på fuglen. -Det er en bédouide.
-Er du en snaretyv? -Nei.
-Hva har du i veska? -Ingenting.
-Hva gjør du her? -Spaserer litt.
-Alene? -Ja. Nei, med pappa og onkel.
-Og hvor er de? -Der borte.
-Tilstå at du har gått deg bort. -Nei! Jo, litt...
Du er sammen med jegerne. Alpelue og skyggelue?
De er der borte i rene krigsutstyret.
-De jakter. -For noen tosker!
Jeg spør ikke om lov når jeg skal jakte.
-Sier de ikke noe? -Hvem da? Alle gjør det samme.
Jaktsesong. Det er for byfolk.
Gå og finn dem.
-De er langt borte. -Hva så? Jeg er ikke sliten.
-Sikkert? Du kan bli med meg. -Nei, jeg klarer meg.
Som du vil. Farvel.
-Du... -Hva er det?
Jeg heter Marcel. Du, da?
Lili... Lili des Bellons.
Jeg tenkte at gribben kunne se pappa og onkel-
-mens de grillet kotelettene sine med rosmarin, for sola sto i senit.
Jeg gikk i den retningen Lili hadde pekt,-
-men så til min forskrekkelse at fuglen kretset over meg.
Skriket mitt skremte ikke den blodtørstige fuglen.
Med øynene, som den ville hakke ut, så jeg etter et tilfluktssted.
Forsvinn!
Gjeterhytta minte meg på situasjonen.
Jeg var alene i villmarka, og ingen engstet seg for meg.
Jegerne trodde jeg var hjemme, Augustine at jeg var med dem.
For en katastrofe når de kommer hjem. Mamma besvimer kanskje.
Hun vil iallfall gråte.
Så begynner de å lete etter meg. De varsler bøndene og politiet.
Når natta kommer, ser jeg kanskje ekspedisjonens fakler langt borte.
Jeg roper av alle krefter: Hjelp! Hjelp!
Men de hører meg ikke, og hjelpe- mannskapet går uten å ha sett meg.
Som båten utenfor Robinsons øy.
Dø eller sove... Hva er forskjellen.
Pappa! Onkel Jules!
Jeg syntes jeg så enden av en dal. Kanskje den samme som i morges?
Jeg hoppet av glede da plutselig...
Jeg trodde jeg blødde, og jeg gråt da jeg så at fuglene var blodige.
Det var rapphøns, men tyngden overrasket meg.
Hjertet hamret... Kongelige rapphøns!
Bartaveller! Du er frekk nok til å skyte to på en gang!
-De var jo på vei mot meg. -Jeg så noe som fløy...
De fløy sin vei, og nå sitter de naturligvis et sted og ler av oss.
Han drepte dem! Han drepte begge to!
I de små, blodige nevene mine hang fire gylne vinger.
Jeg løftet pappas ære mot himmelen i solnedgangen.
Bartavelle... røde rapphøns som lever i furuskogens åser.
Er det alt? Ingenting om vaner og opphav? Hva vil du gjøre?
Plukke dem og steke dem til middag.
Det er ikke fjærkre. Det er vilt.
-Det er kriminelt å spise dem straks. -De ser jo ferdige ut.
Man må aldri forspille sjansen til opplysning.
Marcel vil sikkert vite hvor navnet kommer fra.
Vi går og handler og spør ekspertisen.
Landsbyboerne vet sikkert mer enn naturforskerne.
-Trenger du børsa til det? -Man vet aldri. Kom nå.
Hellige Maria! Hvem har dere kjøpt dem av?
-De kostet bare to skudd. -Et par?
To bartaveller!
-Herren belønner de uskyldige. -Hvor var dere?
-I Lancelotdalen ved Passe-Temps. -Forbausende at dere fant dem.
De flyr flere hundre meter etter at de er skutt.
-Guttungen så dem falle. -Bravo, der var du flink.
Har man ingen hund, får man ha barn...
-Hvem har dere kjøpt dem av? -De kostet bare to skudd.
Den ene veier 1260 gram.
Og den andre 1530 gram.
Kongelige rapphøns! Den hellige Hubertus var med dere!
-Den hellige Hubertus og børsa! -En gammel hane og en toårig høne.
Det er ikke Caccabis rufa. Det er Caccabis saxatilis.
-Og på vanlig fransk? -Unnskyld...
Steinrapphøns, også kalt gresk rapphøns.
-Kallet Deres omfatter fjærkre! -Selv englene har vinger.
Presten fortalte at "bartavelo" betydde "rusten lås",-
-og at fuglen ble kalt det pga lyden den lagde.
Nå vet du alt om bartavellene. Er du fornøyd?
Ja, pappa. Jeg tror vi kan spise dem nå.
Jeg vil ha et minne om den store dagen.
-Flaks fortjener ikke en slik ære. -Jovisst. Still dere opp.
Jeg tenkte på herr Arnaud som hadde posert med fisken sin.
"Fotografere seg med en fisk," hadde pappa sagt. "Mangel på verdighet!"
Forfengeligheten...
En, to tre...perfekt!
Nå går vi til bords!
En lerke!
-Er ikke det en sanger? -Nei, det er Lili!
-Vi har fått selskap. -Kjenner du ham?
Jeg kjenner dere. Det var dere som skjøt bartavellene.
-Vil du ha en kotelett? -Nei, jeg har matpakke.
-Du er krypskytter. -Nei, jeg er fra Les Bellons.
-Hva betyr det? -Heia er levebrødet vårt.
Så vi er ikke krypskyttere.
Det man mangler mest her, er kilder.
Du som vet alt... Fins det flere enn den i Mûrier?
-Jeg vet om sju kilder. -Sju?! Hvor er de?
-Det kan jeg ikke si. -Hvorfor ikke?
-Man avslører ikke en kilde. -Ikke engang for meg?
Jeg vil, men det er forbudt. Man sier det ikke engang hjemme.
Bestefar visste om en, men han sa det ikke til noen.
Hvordan vet du det, da?
Det var da vi jobbet på markene i Passe-Temps.
Hver dag før lunsj sa bestefar: "Ikke se hvor jeg går."
-Så gikk han med en tom flaske. -Så du ikke litt?
Da hadde han drept alle. Snart kom han med en flaske kaldt vann.
Og dere har aldri sett kilden?
Da han var døende, prøvde han å fortelle hemmeligheten.
Han ropte på far og sa: "Kilden...kilden..."
Så døde han. Han ventet for lenge. En kilde gikk tapt.
-Tåpelig sløsing! -Fuglene drikker kanskje av den.
Jeg skynder meg, for uværet kommer hit snart.
Det blir ikke regn. Været er perfekt til jakt.
Drikker han alt regnet som kommer, får han pisse til jul.
-Kommer du, Marcel? -Nei, fortsett dere. Vi ses hjemme.
Det er en darnagas. Byfolk kaller den korsnebb.
Men vi sier darnagas, for det er en dum fugl.
-Hva er det? -Flyvemaur.
Uværet! Skynd deg. Vi rekker det akkurat.
-Vi burde gå hjem. -Ingen vits.
Jeg vet om et sted der man ikke blir våt, og der man kan se alt.
Du klarer deg bra til å være fra byen.
Nå kan det begynne!
-Det er vakkert! -Vakkert...men helt vanvittig.
Bøy deg og ta opp to store steiner.
Snu deg sakte rundt.
-Er det en vampyr? -Nei, Storhertugen.
Han blir kalt Storugla. Angriper han, må du passe øynene.
Vi stikker. Heller våt enn blind...
-Vi har gått oss vill. -Ikke når du er med meg. Lei meg.
-Huset ditt ligger der borte. -Hvor da?
Der borte!
Rolig, frue. Min Lili kommer hjem med Marcel.
-Der er de! -Du ser at de ikke gikk seg vill.
-Herregud! -De er gjennomvåte!
Som om de hadde falt i havet...
Ta et håndkle.
Barn er ikke redd for vann. Særlig ikke det som kommer ovenfra.
-De er røde som kreps. -Kreps?
Nå har det roet seg. Kom, Lili!
-Får jeg beholde dressen? -Skammer du deg ikke?
Du får spørre Marcel.
Du får den.
Takk!
Lili visste alt. Hvordan været ble, hvor kildene var...
Han avslørte dem i bytte mot høytidelige eder.
"Kors av tre, kors av jern hvis jeg lyyver, er jeg død. "
Han visste hvor man fant sopp og villsalat,-
-mandelpinjer, slåpetorn, jordbærtrær...
Han visste hvor det fantes modne villdruer,-
-druer som var syrlige, men gode.
Han tok en tørr grein av klematis, skar den i biter,-
-og så kunne man røyke dem som sigarer.
Til gjengjeld for disse hemmelighetene fortalte jeg om byen.
Varehusene, der man fant alt, leketøysvinduene ved juletid,-
-fakkeltogene den 14. juli-
-og "den magiske byen", der jeg hadde kjørt berg- og dalbane.
Jeg etterliknet hjulenes dunking og passasjerenes skrik,-
-og Lili skrek sammen med meg.
-En kaie. Du får den. -Takk.
Ikke bli forbauset om vi får trost, for i dag er det høst.
-Er det høst? -Hva så?
Sommerferiedagene var alle like her i Provence,-
-og tiden så ut til å stå stille. Sommeren var død uten en rynke.
Høst...
Vi skal ta vare på denne kvelden, for i morgen begynner vi å pakke.
-Hva sier du? -Sommerferien er slutt.
Slutt? Når da?
Mamma!
Vi må dra i overmorgen. I dag er det fredag.
Det var fredag, og vi drar på søndag.
Marcel! Du vet skolen begynner på mandag.
Du har et viktig år foran deg. I juli skal du søke gymnaset.
I gymnaset får du lære latin. Du kommer sikkert til å like det.
Sommerferien var slutt. Jeg ville ikke gråte så de så det.
-Førstemann åpner vinduslemmene! -Vær så god.
Har du skjønt at vi skal reise? Ikke mer jakt. Ingen sikader.
-De er døde uansett. -Er du glad for at ferien er slutt?
Ja! Hjemme har jeg tinnsoldatene mine.
-Hvorfor gråt du i går kveld, da? -Jeg vet ikke.
-De kan bare dra. Jeg blir. -Hvordan vil du gjøre det?
Enkelt! I natt tar jeg med meg et knytte og gjemmer meg i hulen.
-Dit vi gikk i uværet. -Storuglas hule?
-Vil du gjøre det? -Du kjenner meg ikke.
Jeg vil gjerne ha deg her. Men hvordan vil du leve i heia?
Jeg vil bli eremitt. Ikke termitt...eremitt!
De trekker seg tilbake for å tenke.
-Hvordan får de mat? -Noen spiser ikke. De er spesielle.
Jeg skal finne asparges, snegler, sopp. Jeg skal dyrke kik-erter.
-Kan du tilberede dem? -Jeg lærer meg det.
Jeg har tenkt. Jeg kan lage dobbelt så mange snarer.
Jeg tar hjem halvparten, og resten kan vi selge.
-Vi kan selge snegler også. -Og fennikel. Det er lønnsomt.
-For pengene kjøper vi harefeller. -Vi får minst 5 franc for en hare.
Eremittlivet gjør meg til millionær.
-Millionær? Hva er vitsen med det? -Man har mange penger.
Du kan ikke spise mer for det. Bestefar sa: "Du har bare ei rumpe."
Dette var altså min siste kveld med familien.
Jeg begynte å bli rørt, da...
Det er kanskje sprøtt, men jeg savner barna og tavla.
Tenkte ikke den tosken på fuglene?
Han spikret igjen feriekassene, og ingenting kunne endre på det.
Pappa...
Det jeg har savnet mest, er gassen.
Jeg lengter faktisk tilbake til den.
-Tante Rose! -Jeg har savnet et bekvemt toalett.
Uten maur og edderkopper, og utstyrt med skylleanordning.
Det var det vindrikkeren med den store rumpa tenkte på.
Jeg var sint, men stolt over at mor ikke hånte den kjære lyngheia mi.
Jeg besluttet at bare hun skulle få et avskjedskyss.
"Kjære pappa og mamma. Ikke vær redde. Jeg vet nå hva jeg vil bli."
"Eremitt. Det er for sent å studere. Jeg avstår fra det."
"Lykken for meg er eventyret."
"Det er ingen fare. Jeg har to aspirin. Ikke bli sinte."
"Paul blir misunnelig, men det gjør ingenting. Klem ham fra storebror."
"Kjære pappa, pass på mamma. Jeg vil tenke på henne hver kveld."
"Jeg kysser dere ømt, særlig den kjære mammaen min."
"Marcel, sønnen deres, eremitten på lyngheia."
"PS. Ikke let etter meg. Ingen vil klare å finne meg."
-Jeg trodde ikke du skulle komme. -Jeg har bestemt meg.
Du er fantastisk.
Jeg prøvde å se fantastisk ut, men jeg sa ikke noe.
- Hva er det? -En nattlyd.
Det er alltid litt uhyggelig.
-Hva er det? -Reven.
Han driver byttet mot hunnen.
-Hva er det? -Du er virkelig fantastisk.
Det er ingen som deg. Du er virkelig lynghei-eremitten.
Denne smigrende beundringen virket med ett foruroligende,-
-og jeg måtte anstrenge meg for å forbli fantastisk.
Jeg var like ved å klare det, da...
Vi har glemt noe. Jeg fatter ikke at vi glemte det.
-Du glemte det også. -Hva da? Har du blitt gal?
-Storugla. -Storhertugen?
Ja, han som ville hakke ut øynene våre.
Hunnen bor sikkert der hos ham.
Vi nærmet oss hulen, og denne fæle nyheten overveldet meg.
Hvor fantastisk man enn er, svikter skjebnen iblant.
Om natta er ugla verre enn en ørn, og når de er to...
Vi er også to.
To storugler! Jeg så dem fly rundt hodet.
Jeg var så fantastisk at jeg ville slå retrett mens jeg ennå kunne.
Her er Font Breguette. Hit kan du gå og drikke.
Kilden tørker aldri ut. Den gir minst ti liter om dagen.
Jeg fant plutselig den inspirasjonen jeg lette etter.
-Ti liter? Du fleiper. -Nei da. Kanskje femten.
-Hva skal jeg med 15 liter vann? -Du drikker vel ikke så mye?
-Til å vaske meg, da? -Det holder med en neve.
-Jeg såper meg inn fra topp til tå. -Hvorfor det? Er du syk?
Nei, men i byen har vi bakterier. Dem skal man passe seg for.
-Hva er det? -Lus så små at de ikke kan ses.
Såper jeg meg ikke inn, spiser de meg. En dag ligger jeg død i hulen.
-Det ville vært dumt. -Hadde du ikke lovet mye vann,-
- ville jeg ikke kommet! -Det ante jeg ikke!
Jeg har ingen bakterier. Jeg vet ikke engang hva de heter på dialekt!
Etter frykten for ugla kom frykten for at pappa hadde sett brevet-
-og sagt noe til mamma.
-Det lyser på soverommet. -De holder nok på å kle på seg.
Da har de kanskje ikke sett noe.
Klyv opp, skynd deg! Fort, Marcel!
Generøs som han kunne være, hadde onkel Jules leid en vogn.
Vi kunne ikke gå til fots i regnet med våpen og bagasje.
-Marcel, kom og spis frokost. -Jeg er ikke sulten.
Marcel!
Du må spise litt. Turen blir lang. Vi stanser ingen steder.
Du er ikke et spedbarn, Marcel.
Livet er ikke morsomt bestandig.
Jeg skulle også gjerne blitt her og levd oppe i heia.
Til og med i en hule. Til og med alene, som en eremitt.
Hentydningen til eremitten slo meg, men det var vel en naturlig tanke.
I år må du jobbe mye, særlig med rettskrivningen.
Han staver "aldri" med to l-er.
Og jeg vedder på at du ikke kan skrive "eremitt".
Jeg følte at jeg rødmet, men jeg avviste engstelsen.
Han kunne ikke ha lest brev et siden det lå der.
Du må jobbe hardt.
Men gjør du fremskritt, kan vi komme tilbake hit på ferie.
-Er det sant? -Det avhenger av deg.
Mamma...
Kom nå, Rose! Vær forsiktig!
-Du drar tilbake til byen. -Ja, men vi skriver til hverandre.
Hvorfor møttes vi ikke før? Hvorfor skjer alt bra på slutten?
Kom nå, Marcel! Lås døra ordentlig!
Det er ikke mye igjen der inne. Kom nå. Stig inn i vogna!
Farvel, Lili! Ikke glem å lese. En belest bonde er mer verd.
-Farvel, Marcel. -Farvel.
De førte meg bort fra egnen min, og store regndråper gråt for min skyld.
Vent et øyeblikk!
-Et ferieminne. -Takk.
-Farvel, sogneprest! -Gud være med dere!
-Det var det verste! -Det er fint.
-Sånn som det likner. -Et vellykket foto.
Papiret inneholder sølvsitrat som blir svart i lyset.
Akkurat! Lyset er utmerket.
Men sola står høyt, så nesa virker noe lang.
Skarpheten er perfekt. Presten kan sine ting.
Siden vi har tre, får bestefar et, så han ser hvordan Marcel har vokst.
Ja, han var stolt over bedriften sin.
Han ga bestefar ett og viste fram ett på skolen, slik Arnaud gjorde.
Jeg hadde oppdaget at overmennesket mitt var menneskelig.
Og dermed ble jeg enda gladere i ham.
"Og med fire vinger hengende fra de små, blodige nevene mine-
-løftet jeg pappas ære mot himmelen i solnedgangen."